Tihti, mõnikord liialdatud vastutustundega, üritame meie ja kõik selle nähtuse tõttu mures olevad poliitikud alahinnata selliste rünnakute tähtsust: ütleme, et me ei tohi anda häiret; päeva lõpus on need vaid üksikud juhtumid, liikvel pole just palju psühhopaate, me ei tohi liialdada, see pole raske probleem.
Nejen my, ale i všichni ostatní politici, kteří se tímto fenoménem zabýváme, jsme často, v důsledku pocitu někdy až přehnané odpovědnosti, vedeni snahou minimalizovat význam těchto útoků: nesmíme se znepokojovat, říkáme; vždyť jsou to jen ojedinělé případy, tolik šílených násilníků kolem nás přece není, nesmíme přehánět, není to tak závažný problém.