Оцелелите все още разказват: как между април 1992 г. и април 1993 г. хиляди бежанци, в опитите си да се спасят от набезите на босненските сърби, са се крили в мазета, гаражи и дори в изоставени от сърбите къщи; как са се хранели само с корени; как са били нападнати от бълхи; как, мръзнейки през дългата зима на 1992 г., са се топлели като са горели гуми и пластмасови бутилки; и как телата на загиналите от глад и излагане на опасности са били изяждани от кучета.
Elusalt pääsenud jutustavad siiamaani, kuidas aprillist 1992 kuni aprillini 1993 tuhanded põgenikud, kes püüdsid end päästa Bosnia serblaste rünnakute eest, varjusid keldritesse, garaažidesse ja isegi serblaste poolt mahajäetud majadesse, kuidas neil oli süüa vaid juurikaid, kuidas nad kubisesid kirpudest, kuidas nad, olles külmunud 1992. a pika talve perioodil, soendasid endid, põletades rehve ja plastpudeleid ja kuidas nälja ning haavade tõttu surnud inimeste kehasid sõid koerad.