As an admission of the failure of the cohesion policy and EMU, the lack of results is put down to the lack of money, with everyone competing in eloquence to demand more and more appropriations without anyone asking questions about the effectiveness of the money spent.
Idet man indrømmer, at samhørigheds- og ØMU-politikken har spillet fallit, giver man manglende midler skylden for de utilstrækkelige resultater, og alle er ved at overgå hinanden i veltalenhed for at kræve flere bevillinger, uden at nogen sætter spørgsmålstegn ved effektiviteten i de beløb, der allerede er brugt.