Vi sidder nemlig fast i en tilsyneladende modsætning mellem de udviklede staters ambition om at forsvare deres perfektionscentre - hvilket i praksis betyder deres arbejdspladser - og samhørighedspolitikken, der behandles som en almissepolitik.
Ja nii takerdume me ilmsesse vastuolusse, mis valitseb arenenud riikides, sest nad muretsevad oma tippkeskuste - ehk tegelikkuses oma töökohtade - kaitsmise ning ühtekuuluvuspoliitika pärast, mida käsitletakse heategevusena.