Kaikki tämä johtaa ajan myötä siihen, että ei-pakollisia menoja koskeva päätösvalta siirtyy vähitellen neuvostolle, mikä ei suinkaan ole toimielinten välisen sopimuksen mukaista.
Alt det skaber med tiden en forskydning af beslutningen om ikke-obligatoriske udgifter mod Rådet, en beslutning og en forskydning, som ikke var omfattet af den interinstitutionelle aftale.