Siksi meidän olisi kyseltävä itseltämme, miksi taloudellisen elpymisen aste on ollut niin alhainen sellaisen aktiiviväestön kohdalla, joka on hyötynyt joistakin yhteisvastuullisista politiikoista, erityisesti senkaltaisista järjestelmistä kuin turvattu vähimmäistoimeentulo. Tai miksi meillä Euroopassa vallitsee niin jähmettävä ja interventionistinen perinne, jonka piirissä talouden kilpailukykyä säädellään kielteisesti ja jonka piirissä piilotellaan toisinaan, sosiaalisten tai vakauteen liittyvien perusteiden suojissa, kuluja lisääviä ja useinkin poliittiseen hallintoon liittyviä strategioita.
Vi bør derfor spørge os selv, hvorfor det i så ringe omfang er lykkedes at bringe arbejdsdygtige, der har nydt godt af solidaritetspolitikken, tilbage på arbejdsmarkedet, sådan som det især er tilfældet i systemer med "garanteret minimumsindkomst", eller hvorfor vi i Europa har en så statscentreret og statsinterventionistisk tradition, der påvirker økonomiens konkurrenceevne negativt, og som - under dække af argumenter om sociale hensyn og stabilitet - kan skjule bestemte udgiftsstrategier og sågar ofte pleje af politiske klientforbindelser.