Kyse ei siis ole Euroopan sydänmaiden pitkälle kehittyneistä alueista, joilla on markkinaehtojen muuttuessakin lukuisia vaihtoehtoja ja jotka nielevät suurimman osan yhteisen maatalouspolitiikan voimavaroista.
Det drejer sig ikke om fuldt udviklede regioner i centrum af Europa med omfattende alternativer i tilfælde af ændrede markedsforhold, hvor den fælles landbrugspolitik investerer størstedelen af sine midler.